Auta kaikkia tutkimaan uusia maailmoita ja ideoita.
Tue PBS-asemaasi.
ELOKUVAN RAHOITTAJAT:
TOISTA MAAILMANSOTAA KÄYTIIN MONISSA PAIKOISSA,
LIIAN MONISSA LASKETTAVAKSI.
TÄMÄ ON TARINA NELJÄSTÄ AMERIKKALAISKAUPUNGISTA -
JA SIITÄ, KUINKA NIIDEN ASUKKAAT KOKIVAT SODAN.
Vuoden 1943 alussa sotaministeriöstä saapui kirje -
osoitteeseen 1032 North Main Street Waterbury, Connecticut,
Ciarlon perheen kotiin.
He osasivat odottaa sitä.
Perheessä oli kolme poikaa.
Kaksi heistä oli vapautettu kutsunnoista.
Dom, naimisissa oleva toista lastaan odottava isä,
sekä 16-vuotias Tom, joka on vielä liian nuori.
Keskimmäinen poika, Carado, oli 19, naimaton -
ja töissä Waterbury Steel Ballissa.
Täydellinen ehdokas armeijaan.
Hänen lempinimensä oli Babe.
Ja hän lähti armeijaan.
Se oli suuri järkytys meille kaikilla, ja äiti itki kauan.
Todella kauan.
Sellaista se sota oli.
SISKO
Ne olivat kovia aikoja.
Myös sen takia, että isä oli kuollut -
vuonna 1937.
Äiti oli jo valmiiksi surullinen.
Hän kävi bussilla hautausmaalla.
Eikä hän puhunut sanaakaan englantia.
Hän osasi sanoa bussin kuljettajalle vain sanan "hautausmaa".
Ja kun hän sai tietää veljeni joutuvan sotaan,
hän oli peloissaan.
Hän ei halunnut kokea sitä uudelleen.
Ne olivat todella kovia aikoja.
Tässä on numero kuusi,
Frank Sinatran kappale.
"9. toukokuuta 1943.
Rakas äiti ja perhe,
me kuuntelemme radiota,
ja Frank Sinatra laulaa 'Let's Get Lost'.
Kylläpä hänellä on hieno ääni.
Sanokaa äidille, ettei murehdi,
sillä palaan pian kotiin.
Soitan äitienpäivänä onnitellakseni äitiä.
Pitää odottaa monta tuntia,
että puhelu menee läpi, mutta se on sen arvoista.
Ennen kuin saan alokaskauteni päätökseen,
minulla on kiire,
joten jos äiti ei kuule minusta muutamaan päivään,
selittäkää, että olen kunnossa,
mutta olen vain kiireinen.
Rakkaudella, Babe."
Vuoden 1943 tammikuuhun mennessä -
amerikkalaiset olivat olleet sodassa yli vuoden.
Laivasto oli pysäyttänyt japanilaiset -
Midwayn taistelussa.
Merijalkaväki oli vallannut Guadalcanalin Salomonsaarilla,
ja amerikkalaiset ja australialaiset -
päihittivät japanilaiset Bunassa -
Papua-Uuden-Guinean saarella.
Mutta 6 400 kilometrin marssi kohti japanilaisten kotisaarta -
oli vasta alkanut.
Ja tuhannet amerikkalaiset olivat yhä japanilaisten sotavankeina,
mukaan lukien yhdeksänvuotias Sascha Weinzheimer,
jonka perhe on kotoisin Sacramenton laaksosta,
sekä korpraali Glenn Frazier Fort Depositista, Alabamasta.
Sillä aikaa Stalingradin lumikinoksissa -
Hitlerin aikomus laajentaa imperiumiaan itään Venäjälle -
päättyi katastrofiin -
puna-armeijan tuhottua hänen armeijansa.
Saksalaiset miehittivät -
yhä suurta osaa Länsi-Euroopasta.
Eivätkä liittoutuneet olleet vielä sopineet suunnitelmasta -
tai aikataulusta häätää heitä.
Toistaiseksi heidän täytyi tyytyä -
Hitlerin valtavan alueen reunamiin.
Amerikkalaiset joukot nousivat maihin Pohjois-Afrikassa -
valmiina taistelemaan ensikertaa -
Saksan ja Italian armeijoita vastaan.
Amerikkalaiset lentosotamiehet,
kuten Earl Burke Sacramentosta, Kaliforniasta,
alkoivat vastoin odotuksia -
työntämään sotaa kohti Saksaa.
Alabaman Mobilen,
Minnesotan Luvernen,
Kalifornian Sacramenton,
Connecticutin Waterburyn -
ja muiden amerikkalaiskaupunkien asukkaille -
sota saneli elämänrytmin -
tavalla, johon he eivät olisi uskoneet vuosi sitten.
Ja koko kansan yhteinen tavoite,
jonka Franklin Rooseveltin New Deal oli kirvoittanut -
lamaa vastaan,
keskittyi nyt voittamaan sodan.
En ennusta, milloin tämä sota loppuu.
Mutta uskon, että vuosi 1943 -
antaa Yhdistyneille kansakunnille merkittävän edun -
tiellä kohti Berliiniä,
Roomaa ja Tokiota.
Edessämme on yhä -
raskas, kallis ja pitkäkestoinen työ -
kohti rauhaa.
Mutta kohdatessamme sen työn -
me tiedämme, että tämän kansakunnan tila on hyvä,
sen sydän on terve,
sen henki on vahva -
ja sen usko on ikuinen.
Rooseveltin puheesta -
välittyi todellinen itsevarmuus.
Hän valoi meihin uskoa,
että pystyisimme mihin tahansa, mitä hän pyytäisi -
ja että pojat pystyisivät kaikkiin hänen pyyntöihinsä.
Hän oli se liikkeellepaneva voima.
Englannilla oli Churchill,
mutta meillä oli Roosevelt.
Ja siitä lähtien, kun hän ilmoitti Pearl Harborista -
ja että me lähtisimme sotaan,
me kaikki tuimme häntä.
OSA KAKSI
KOVAT AJAT
Meillä oli onni myöten,
sillä amerikkalaisarmeija ei joutunut taisteluun -
kanavan toiselle puolelle vastoin joidenkin toiveita.
He joutuivat Pohjois-Afrikkaan,
mikä osoittautui hyvin kalliiksi oppitunniksi.
Armeijastamme tuli lopulta loistava,
mutta aluksi he olivat aivan kuin muutkin.
He eivät olleet kovin taitavia.
ROOSEVELT JA CHURCHILL TAPAAVAT CASABLANCASSA
Liittoutuneiden konferenssissa Casablancassa tammikuussa 1943 -
kaikki sujui hyvin kameroiden edessä.
Presidentti Roosevelt ja Iso-Britannian pääministeri Winston Churchill -
ilmoittivat hyväksyvänsä vain -
vihollisen täydellisen antautumisen.
Kulissien takana molemmat olivat huolissaan.
Liittoutuneet yrittivät löytää tapoja tehdä yhteistyötä.
ESPANJA - ESPANJAN MAROKKO MAROKKO - ALGERIA
Viime marraskuussa -
liittoutuneiden joukot Eisenhowerin komennuksessa -
laskeutuivat yhdessä Marokkoon ja Algeriaan -
kohtaamatta paljoakaan vastarintaa.
SISILIA - TUNISIA
Mutta Hitler vahvisti joukkojaan naapurimaassa Tunisiassa.
Eisenhowerin joukkojen oli tarkoitus kiiruhtaa itään -
kohtaamaan vihollinen,
mutta brittiläinen kenraali Bernard Montgomery ja hänen 8. armeijansa -
seurasivat saksalaiskenraali Erwin Rommelin joukkoja -
Egyptistä länteen.
TUNISIAN TAISTELU!
Tunisia Italian Libyan naapurissa -
on akselivaltojen armeijan perässä.
Amerikkalaisten seuraava tavoite -
on lähestyä Rommelia -
lännestä brittien iskiessä idästä.
Tavoitteena on ajaa akselivallat ulos Pohjois-Afrikasta,
uhata Italiaa ja muita natsien hallinnassa olevia valtioita -
ja avata lyhyempiä jakelureittejä Venäjälle.
Se on amerikkalaisten päämäärä Tunisissa.
Parin kuukauden satunnaisten taisteluiden jälkeen -
taistelu Pohjois-Afrikasta kiihtyi.
14. helmikuuta Rommel lähetti kokeneita veteraaneja -
kokemattomia ja huonosti johdettuja amerikkalaisia vastaan.
Hänen tavoitteensa oli istuttaa heihin -
kunnon alemmuuskompleksi.
Hetken ajan se onnistui.
Amerikkalaisjoukoissa taisteli sotamies Charles Mann,
maanviljelijän poika Luvernesta, Minnesotasta.
Oli hyvä, että pelotti,
mutta se ei estänyt todellisia ajatuksia.
Ainoa ajatus oli, että tästä on pakko selvitä.
Rommelin joukot päihittivät pian amerikkalaiset,
joiden panssarit eivät pärjänneet saksalaisille tankeille.
Osa sotilaista kutsui akselivaltojen tankkeja Ronsoneiksi,
tupakansytyttimien mukaan -
niiden leimahdettua liekkeihin välittömästi osumasta.
Stuka-syöksypommittajat vaanivat amerikkalaisia.
Osa miehistä kesti, osa meni paniikkiin.
Selviytyjät pakenivat kohti länttä poikki aavan tasangon.
He pysähtyivät vasta 80 kilometrin jälkeen.
He olivat epävarmoja.
Se oli ensimmäinen tulitaistelu,
ja kun heihin osui, he eivät tienneet, mitä tehdä.
He vetäytyivät.
Heiltä puuttui johtajuutta.
Kaikki oli kaaosta. Sota on aina kaaos.
Amerikkalaisten joukkojen komentaja oli täysi pelkuri.
JALKAVÄKI
Hän rakensi itselleen -
päämajan kivikammioon -
30 kilometrin päähän etulinjasta,
mistä hän voisi paremmin olla viestintäyhteydessä.
Hän oli tyrmistyttävä.
Torjuttuaan kaksi amerikkalaisten vastahyökkäystä -
saksalaiset vyöryivät länteen Kasserinen solan kautta,
joka on portti Algeriaan,
uhaten liittoutuneiden toimitustukikohtaa Tebessassa.
Kahden viikon taistelun jälkeen 6 000 amerikkalaista oli kaatunut.
Neljäkymmentäviisi sotilasta Red Oakin pikkukaupungista Iowasta -
kuoli tai ilmoitettiin kadonneeksi.
Kolmannes selviytyjistä kärsi neuropsykiatrisista häiriöistä,
jotka johtuivat taistelukokemuksista,
joihin he eivät olleet lainkaan varautuneet.
2 400 antautui.
"Amerikkalaiset eivät osanneet taistella",
sanoi brittikomentaja,
ja jos he eivät oppisi nopeasti,
heistä "ei olisi hyötyä" Euroopan puolustuksessa.
Eisenhower oli samaa mieltä.
Hän uskoutui ystävälleen: "Toimintamme tähän mennessä -
tuomitaan kokonaisuudessaan -
kaikissa sotakorkeakouluissa seuraavien 25 vuoden aikana."
Kirjeenvaihtaja Ernie Pyle oli joukkojen kanssa,
ja hänellä oli vaikeuksia ymmärtää näkemäänsä.
"Te olette varmasti pettyneitä kotona -
siitä, mitä amerikkalaisjoukoille tapahtui Tunisiassa.
Henkilökohtaisesti olen sitä mieltä,
että tapahtuman traagisuudesta huolimatta -
niille, jotka kaatuivat,
tässä on hyväkin puoli.
On hyvä arvostaa itseään,
mutta me amerikkalaiset olemme niin omahyväisiä.
Meistä tuntuu, että vain koska olemme amerikkalaisia,
olemme kovia taistelijoita."
Mutta jokaisen maasodan on alettava niin,
sillä se, mitä ihmisille tapahtuu on niin uskomatonta.
Vasta, kun sota on kestänyt jonkin aikaa,
sitä voi ymmärtää tarpeeksi hyvin,
jotta siinä pärjää. Ja siinä on pakko pärjätä.
Amerikkalaiset ryhdistäytyivät.
Ilmaiskut estivät Saksan etenemisen.
Amerikkalainen tykistö -
moukaroi saksalaisten tankkeja haupitseilla.
Viholliselta alkoivat loppua ammukset, ruoka ja bensa,
kun taas liittoutuneilla oli -
kaikkea, mitä he tarvitsivat jatkaakseen taistelua.
Rommel pelkäsi vastahyökkäystä -
ja vetäytyi Kasserinen solan kautta.
Eisenhower vaihtoi epäpätevän komentajan -
kenraalimajuri George S. Pattoniin,
joka teki kovia kokeneesta 2. armeijakunnasta -
määrätietoisen ja osaavan joukon.
Kaikki johtui Pattonista,
joka käytti erilaisia taktiikoita vihollisen päihittämiseen.
Siitä se johtui.
Olimme pärjänneet kovin huonosti Rommelin joukkoja vastaan,
mutta seuraavalla kerralla onnistuisimme.
Liittoutuneet puskivat eteenpäin -
piirittäen saksalaisten ja italialaisten joukot -
Cap Bonissa, Pohjois-Tunisiassa.
12. toukokuuta kolme kuukauden taistelun jälkeen -
viimeiset akselivaltojen joukot Afrikassa antautuivat,
neljännesmiljoonaa miestä.
Liittoutuneet olivat oppineet kantapään kautta.
76 000 miestä oli kaatunut,
mukaan lukien kapteeni Richards Aldridge,
lentäjä, joka oli ilmoitettu kadonneeksi,
sekä sotamies Charles Mann Luvernesta,
joka oli saanut niskaansa sirpaleita.
Vuodin verta kuin pistetty sika.
Jos olisi osunut ylemmäs tai alemmas,
en olisi selvinnyt.
Pitkittynyt kuuden kuukauden sotatoimi Pohjois-Afrikassa -
oli pakottanut liittoutuneita lykkäämään hyökkäystä -
Ranskaan taas kerran -
elokuusta seuraavan vuoden kevääseen.
Mutta liittoutuneet olivat todistaneet, että he pystyivät toimimaan yhdessä.
Ja kokemattomat amerikkalaiset -
alkoivat oppia taistelemaan.
"Näkyvin muutos miehissämme -
on se rento tapa,
jolla he puhuvat nyt tappamisesta.
He ovat läpikäyneet psykologisen muutoksen -
tavallisesta uskomuksesta, että tappaminen on syntiä,
uuteen ammattimaiseen näkökulmaan,
jonka mukaan tappaminen on taito.
He eivät enää koe tappamista moraalisesti vääränä.
Itse asiassa se on ihailtavaa.
Teidän siellä kotona ei koskaan tarvitse hävetä amerikkalaisia joukkoja.
Suurin karhunpalvelus, jonka te kotijoukot voitte tehdä -
täällä oleville sotilaille,
on uskoa, että pahin on jo takanapäin.
Sillä täällä me kaikki tiedämme,
että pahin on vielä edessäpäin."
Ernie Pyle.
150 000 miestä, naista ja lasta saapui -
amerikkalaiseen kaupunkiin.
Valkoihoisia, värillisiä, intiaaneja, kreoleita, cajuneita.
He saapuivat maan joka kolkasta.
Heidän juurensa ovat kaikkialla maailmassa.
Moskovassa, Indianassa. Hamburgissa, Kaliforniassa.
Milanissa, Missourissa. Bagdadissa, Kentuckyssa.
Osa heistä tuli isänmaallisuuden vuoksi, osa pakon sanelemana -
ja osa paremman elämän toivossa.
He kaikki tulivat sotatöihin.
Tämä voisi olla mistä tahansa sadasta Amerikan sotakeskuksesta.
Se on Mobilesta, Alabamasta,
mutta tarina on sama jokaisessa amerikkalaisessa sotakaupungissa.
Krooninen työttömyys, joka oli vaivannut Mobilea -
ja muita amerikkalaiskaupunkeja yli vuosikymmenen -
laman aikana, oli ohi.
Joutilaat tehtaat käynnistettiin.
Massatuotanto oli amerikkalainen keksintö,
mutta nyt se oli saavuttanut -
ennennäkemättömän tason.
Lähes kaikki tuotanto keskittyi sotaponnistuksiin.
Vuonna 1941 Yhdysvalloissa valmistettiin -
yli kolme miljoonaa autoa.
Sodan aikana niitä tehtiin vain 139.
Sen sijaan Chrysler valmisti lentokoneen runkoja.
General Motors valmisti lentokoneen moottoreita,
aseita, kuorma-autoja ja tankkeja.
Ja sen valtavassa Willow Runin tehtaassa Ypsilantissa, Michiganissa,
oli 67 eekkeriä kokoonpanolinjoja saman katon alla.
Eräs silminnäkijä kutsui sitä -
"mekaanisen maailman Grand Canyoniksi".
Ford Motor Company teki ihmeitä -
vuorokauden ympäri.
Ford-autossa oli keskimäärin 15 000 osaa.
B-24 Liberator -pommikoneessa oli 1 550 000 osaa.
Willow Runissa valmistui yksi joka 63. minuutti.
Vaikka amerikkalaisarmeija ei ollut vielä -
saksalaisten tai japanilaisten veroinen,
amerikkalaistyöläiset pystyisivät pian rakentamaan laivoja ja lentokoneita -
nopeammin kuin vihollinen ehtisi upottamaan tai pommittamaan niitä.
Sodan loppuun mennessä -
yli puolet maailman teollisuustuotannosta -
sijoittuisi Yhdysvaltoihin.
Mobile oli yksi Amerikan nopeiten kasvavista sotakaupungeista.
Jopa ennen sotaa...
ASUNTOHALLITUS
...kongressiedustaja Frank Boykin...
VUOKRAVÄLITYS
...sai kaupungille 26 miljoonan dollarin puolustussopimuksen, joka teki -
kunnan lentokentästä osan Brookley Fieldiä,
Yhdysvaltojen ilmavoimien varastoa ja pommikoneiden muutoskeskusta,
joka työllisti 17 000 siviiliä.
Vuonna 1940 Gulf Shipbuilding työllisti 240 ihmistä.
Vuoteen 1943 mennessä työntekijöitä oli 11 600.
Samaan aikaan -
Alabama Dry Dock kasvoi 1 000:sta työntekijästä lähes 30 000:een.
Heidän joukossaan oli Hank Williams, tuleva kantritähti,
ja tulevan baseball-tähti Hank Aaronin vanhemmat.
Työtä oli seitsemänä päivänä viikossa.
Ja sodan ollessa kuumimmillaan -
päivät olivat 12-tuntisia, viisi päivää viikossa, kymmenen tuntia lauantaisin.
Kahdeksan tuntia sunnuntaina. Se tuntui lomalta.
Ihmisiä oli niin paljon,
että tunteet kuumenivat helposti.
Eikä baareja ollut tarpeeksi viihdyttämään kaikkia.
Ihmiset tappelivat ja joivat -
ja muuta sen sellaista.
Mobileen virtasi afroamerikkalaisia -
kaikkialta etelävaltioista etsimään töitä ja uutta alkua.
He löysivät molempia.
Mutta myös samaa syrjintää,
jota he olivat kohdanneet kotona.
Mobile oli melko oikeudenmukainen kaupunki.
Aiemmin valkoiset ja mustat tulivat toimeen aika hyvin,
kunhan vallitseva tila säilyi.
Mutta kun mustat alkoivat saada asuntoja,
ostaa taloja ja ajaa isoja autoja,
se häiritsi joitain ihmisiä.
Poliisi pysäytti ja antoi sakon.
Serkkuni sai sakon -
ajettuaan 25 kilometrin tuntivauhtia nopeusrajoituksen ollessa 24 km/h.
150 000 ihmistä, kymmenen täyttä divisioonaa,
Rommelin koko armeijan kokoinen siviilijoukko -
leiriytyi ilman varoitusta rauhallisen kaupungin -
kapeille pikkukaduille.
Aiemmin Mobilessa saattoi kävellä monta -
korttelia ilman yhtäkään vastaantulijaa.
Tänä päivänä jonoja on kaikkialla.
Ei ihme, että siellä on kaaos ja paljon ruuhkia.
Kuudessa kuukaudessa Mobilessa oli niin suuri tungos,
että ihmiset asuivat tyhjillä tonteilla.
He pystyttivät telttoja tyhjille tonteille.
HUONEITA
Ihmiset asuivat majataloissa.
HUONEITA KOHTUUHINTAAN
Yhteen huoneeseen mahtui jopa neljä miestä.
VUOKRA MAKSETAAN KOKONAAN
He nukkuivat muutaman tunnin,
nousivat sängystä,
lähtivät töihin, ja toinen mies otti sängyn.
Tämä oli ruokakauppa.
Tytöt olivat hitsaajia, tarkastajia ja koneistajia.
Emma Belle Petcher -
oli kotoisin Millryn pikkukylästä, Alabamasta.
Useimmat hänen ystävistään työskentelivät sihteereinä -
lukion jälkeen,
mutta Emma Belle, kuten isänsäkin, piti korjaamisesta.
Korjasin aina omat laitteeni kotona lapsena.
Pesukoneen pumppuun oli juuttunut naula.
Purin pumpun ja irrotin naulan.
En jaksanut odottaa korjaajan saapumista,
mikä olisi kestänyt kolme päivää,
niinpä tyhjensin pesukoneen,
käänsin sen ylösalaisin, otin meisselit.
Osasin tehdä sen kaiken.
Pakkasin pienen matkalaukkuni, hyppäsin bussiin -
ja menin Mobileen.
Aloin opiskella lentokoneen lisävarusteista.
Käynnistimistä, generaattoreista, vaihtovirtageneraattoreista ja muista.
Valmistimme osia, vain niitä pikku osia,
yhä uudelleen ja uudelleen valmistumiseen saakka.
Ne piti osata koota lähes silmät kiinni.
Petcher suoritti kokeet helposti ja sai työpaikan lentokoneiden parissa.
Vuoteen 1943 mennessä kuusi miljoonaa naista oli siirtynyt työelämään,
ja puolet heistä työskenteli asetehtaissa.
Life-lehti kuvaili myyttistä "Rosie the Riveter"-hahmoa -
"uuden järjestyksen sankarittareksi".
Mobilessa 2 500 naista työskenteli Alabama Dry Dockissa,
1 200 Gulf Shipbuildingissa,
ja 750 Brookley Fieldissä,
jossa Emma Belle Petcher yleni tarkastajaksi -
vastuualueenaan laadunvalvonta.
Olin vastuussa tietystä määrästä koneita.
Minun piti tarkastaa siiven ruuvien vääntömomentti,
bensatankki ja siivet taskulampun avulla.
Olin niin tarkka, että en tehnyt virheitä.
Olin töissä julkisessa päiväkodissa keskustassa -
pappilan rakennuksessa, ja me hoidimme -
telakoilla työskentelevien naisten lapsia.
"Rosie the Riveter" toi lapsensa hoitoon -
päähineessään -
ja työkaluineen -
ja jätti pienokaisensa,
lähti töihin koko päiväksi, pääsi töistä klo 17.00 -
ja tuli hakemaan lapsen.
Mobileen tulvi niin paljon lapsia, että opetusministeriö -
julisti sen ylitsepursuavat koulut maan huonoimmiksi.
Osa kaupungin alkuperäisistä asukkaista ei hyväksynyt tulokkaita.
Opettaja kutsui maaseudulta virranneita työläisiä -
"valkoiseksi köyhälistöksi".
"He asuvat hökkeleissä ja kulkevat paljain jaloin.
He antavat lasten juosta kaduilla.
Toivottavasti pääsemme eroon heistä sodan jälkeen."
Kukaan ei sanonut suoraan,
mutta yläluokkaisissa mobilelaisissa -
oli todella paljon kestettävää.
Ihmiset, jotka tulivat tänne -
työskentelemään telakoille, olivat kotoisin pikkukaupungeista.
Pidimme heitä juntteina.
Eivätkä he olleet. He olivat hienoja ihmisiä.
He muistuttivat etelän maanviljelijöitä.
He sopeutuivat nopeasti.
Kaikki joutuivat toimimaan yhdessä.
Pitivätpä he siitä tai eivät.
Me olimme kaikki yhdessä.
Mobilen tarina on jokaisen amerikkalaisen sotakaupungin tarina.
"Rakas äiti ja perhe,
minä voin hyvin -
ja toivon, että kuulen pian, että tekin voitte.
Olen Camp Patrick Henryssä, Virginiassa.
Olisin soittanut,
mutta täällä ei ole yleisöpuhelimia.
Harmittaa, etten saanut soitettua äidille,
mutta olin varma, että menisin New Yorkiin tai Massachusettsiin.
Olisin tehnyt mitä vain päästäkseni kotiin silloin.
En tiedä, minne ja milloin lähdemme täältä,
mutta olen varma, että jonnekin ulkomaille.
Ei tarvitse olla huolissaan,
koska en pääse mukaan toimintaan pitkiin aikoihin -
ja sota päättyy pian.
Rakkaudella, Babe."
SACRAMENTON LAAKSO
"Sotaministeriölle, Washington D.C.
Voitteko kertoa,
mitä on tapahtunut kahdelle pojalleni,
Walter Weinzheimerille ja Conrad Ludwig Weinzheimerille,
jotka olivat Amerikan kansalaisia, mutta asuivat Filippiineillä -
sodan sytyttyä? Piste.
Ovatko he sota- tai siviilivankeja,
kuolleita, elossa tai kadonneita? Piste.
Tarvitsemme tietoja pikaisesti.
Ludwig Weinzheimer, Thorntonin maatila, Thornton, Kalifornia."
Ludwig Weinzheimer oli hyvin toimeentuleva maanviljelijä Sacramenton laaksossa.
Juuri ennen Pearl Harboria -
hänen miniänsä oli kirjoittanut hänelle Manilasta -
ja kysynyt, pitäisikö poikien perheineen,
mukaan lukien hänen pojantyttärensä Saschan, olla tulematta kotiin.
Sota tuntui lähestyvän.
Ludwig kehotti heitä jäämään Manilaan.
Hän sanoi, että huhut sodasta olivat liioittelua.
Nyt hän tunsi syyllisyyttä ja tahtoi kuumeisesti selvittää,
mitä hänen kahdelle pojalleen perheineen oli tapahtunut.
Hän otti yhteyttä joka paikkaan.
Vanhoihin ystäviin, Punaiseen Ristiin,
sotaministeriöön, ulkoasianministeriöön.
NIMI: WALTER WAINZ NEIMER OSOITE: SANTA TOMAS
Lokakuussa ulkoasiainministeriö ilmoitti, että perhe oli -
Santo Tomasin vankileirillä Manilasa,
mutta ei voinut antaa lisätietoja.
"15. helmikuuta 1943 -
kymmenennen syntymäpäiväni jälkeen -
me muutimme Santo Tomasin leirille.
Hoitajamme Nila jäi itkemään kotiin.
Kumarsimme vartijalle -
ja menimme läpi portista, jossa isä odotti meitä."
Sascha Weinzheimer.
14 kuukauden ajan, sen jälkeen kun Japani miehitti Manilan,
Sascha Weinzheimer, hänen äitinsä, sisarensa Doris -
ja pikkuveljensä Buddy -
välttivät joutumasta leirille, jonka japanilaiset perustivat -
ulkomaalaisille siviileille Santo Tomasin yliopiston kampukselle -
kaupungin ulkopuolelle.
Mutta kun Sascha kertoi nähneensä -
japanilaisten sotilaiden hukuttavan pienen filippiiniläispojan,
äiti päätti, että vankilassa olisi turvallisempaa kuin sen ulkopuolella.
Isä oli ollut vangittuna siellä jo yli vuoden.
Niin kauan, että hänen pieni poikansa ei enää tunnistanut häntä.
Santo Tomasissa oli nyt noin 4 000 vankia.
Amerikkalaisia, brittejä, hollantilaisia, norjalaisia,
puolalaisia ja ranskalaisia.
Japanilaiset eivät halunneet olla missään tekemisissä kanssamme.
Emme saaneet ruokaa.
He eivät noudattaisi Geneven sopimusta.
Meidät jätettiin oman onnemme nojaan.
Filippiinien Punainen Risti antoi riisiä.
Internoitujen filippiiniläisystävät -
toivat säilykkeitä ja tuoreita vihanneksia aidan raosta.
Perheet saivat luvan rakentaa bambusuojia,
joissa oli palmunlehtiä kattoina ja joissa viettää aikaa päivisin.
Yöllä heidät paimennettiin päärakennuksen täpötäysiin asuntoloihin.
Jokainen sai oman työn.
"Oli huvittavaa nähdä pankinjohtajien ja muiden -
siivoavan vessoja ja roskiksia.
Äidillä oli vessavuoro neljä kertaa viikossa.
Leirillä oli kaikenlaisia ihmisiä.
Osa oli ahkeria niin kuin isä.
Osa oli narisijoita, jotka puhuivat paljon,
ja osa laiskureita, jotka eivät tehneet mitään."
Vangit perustivat kirkkoja, kouluja, poliisin -
ja jopa "moraalipartion",
jonka tarkoitus oli pitää teini-ikäiset kurissa.
Maailmasta tuli hyvin pieni.
Eikä silloin ajattele pikku kuplan ulkopuolisia asioita,
sillä kaikki, mikä on tärkeää, on siellä.
Ei Yhdysvalloissa.
Eikä plantaasilla, vaan juuri siellä.
On tultava toimeen, sillä millä voi,
tässä pikku maailmassa.
"Jonotimme säilykemuonaa.
Sitten söimme hökkelissämme,
ja äiti sanoi, että tapahtuipa mitä tahansa,
me söisimme pöydän ääressä, pöytäliinan päältä ja värikkäistä astioista,
ja maljakossa olisi kukkia, niin kauan kuin mahdollista."
Sascha Weinzheimer.
ILMOITUS
OHJEISTUS KAIKILLE JAPANILAISTA SYNTYPERÄÄ OLEVILLE
Minä synnyin täällä.
Ja koulussa oppimani perustuslain mukaan -
minulla oli perusoikeudet.
JAPANILAISTEN POISTUTTAVA SACRAMENTOSTA
Ja aina siihen asti, kunnes astuin evakuointijunaan,
ajattelin, ettei tämä voi olla totta.
Alueen 8 600 ihmisen
"Kuinka he voivat tehdä näin Amerikan kansalaiselle?"
Evakuointikäsky
Robert Kashiwagi oli 23-vuotias -
siirtolaismaanviljelijän poika, joka ei puhunut japania,
tuntenut muita amerikkalaisjapanilaisia perheitä -
ja vietti lapsuutensa Kalifornian maaseudulla -
alle 25 kilometrin päässä Sacramentosta.
Hän oli ollut parantolassa -
keuhkosairautta hoidattamassa,
kun määräys 9066 astui voimaan.
Lääkärini sanoi,
ettei hän tiedä, mitä tehdä.
"Olet vuoteenoma, mutta en voi pitää sinua täällä.
Laki ei anna myöten."
Sanoin: "Hyvä on, minä teen tämän helpoksi sinulle.
Menen perheeni kanssa leirille", minkä teinkin.
En voinut auttaa pakkaamisessa.
Olin vain ylimääräinen painolasti.
Kaikki länsirannikon 110 000 japanilaisamerikkalaista -
asuivat nyt kymmenessä nopeasti rakennetussa -
sisämaan "uudelleensijoituskeskuksissa".
Minun leirini oli Amache Coloradossa.
Siellä oli kolmenkymmenen asteen pakkanen.
Asunnossa oli vain pikkuinen kamiina -
ja 60 watin hehkulamppu katossa.
Parakit oli kyhätty kokoon nopeasti,
ja laudoitus oli huonosti tehty.
Tuuli puhalsi lautojen raoista sisään.
Tungimme sanomalehtiä rakoihin seinien eristykseksi.
Meidän oli opittava elämään aivan alusta.
Aseistautuneet vartijat ja piikkilanka varmistivat, ettei kukaan päässyt ulos.
Useat niistä, jotka yrittivät, ammuttiin.
Se tunne, kun kävelee aidan luo -
aseistetun vartijan katsellessa...
Oli kauhea.
Sitä miettii, että kuinka tämä voi olla totta.
Mutta niin se vain on. Ja sen vain hyväksyy.
Elinoloistaan huolimatta -
internoidut käyttäytyivät kuin amerikkalaiset, joita he olivatkin.
Sitä tapaa uusia ihmisiä.
Pelaa korttia.
Ja baseballia.
Ensitöiksemme perustimme baseball-liigan.
Pelasimme lähes joka ilta.
HYVÄÄ SYNTYMÄPÄIVÄÄ ÄITI
Se oli demokratia pienessä mittakaavassa.
KORTTELIHALLINTO POSTI
Paikka toimi, koska teimme yhteistyötä -
ja tiesimme, että saatamme asua yhdessä kauan.
Life-lehti väitti, että evakot olivat -
"iloinneet" jouduttuaan jättämään kotinsa ja elinkeinonsa.
Lehdessä sanottiin,
että he menettävät vain vapautensa.
Kuolema on erilainen lentäjille -
ja ilmailualan henkilöstölle.
Maassa, jalkaväessä, on ruumis.
MERIJALKAVÄEN LENTÄJÄ
Se saattaa olla tuhoutunut,
mutta siinä on jalka tai käsivarsi.
Ja se on hyvin lähellä.
Ilmailualalla lentokoneet vain katoavat eikä niitä enää löydy.
Vaikka joku kuolee lentokoneessa,
kone räjähtää, putoaa maahan -
paikassa, jota ei koskaan näe.
Monta ystävääni kaatui sodassa,
mutta en nähnyt yhdenkään ruumista.
Sota tuli perheeseeni -
hyvin lähelle.
Setäni Earl,
joka asui Sacramentossa soitti eräänä yönä -
ja pyysi tulemaan luokseen.
Hän asui parin korttelin päässä, joten menin hänen luokseen.
Hän näytti minulle artikkelin lehdestä, jonka mukaan Puerto Ricossa -
oli tapahtunut lento-onnettomuus.
Ja ainoa veljeni, isoveljeni,
oli listattu kuolleeksi lento-onnettomuudessa.
Yritimme 12 tunnin ajan soittaa -
Puerto Ricoon -
varmistaaksemme, että kyseessä oli veljeni.
Lopulta joku sanoi:
"Kyllä, hän oli Tom Burke Sacramentosta."
SOTAMINISTERI ESITTÄÄ OSANOTTONSA
Viisi päivää myöhemmin saapui sähke,
jossa kerrottiin veljen kuolemasta.
SYVIMMÄT OSANOTTONSA
Niin sota saapui meille.
THOMAS F BURKE JR KUOLI
Siinä ei kerrottu, mitä tapahtui.
Vanhempani olivat hyvin tyyniä.
Kuulin vain kerran äitini itkevän.
Makuuhuoneessaan, sillä hän ei koskaan itkenyt läsnä ollessani.
Se oli heille kova paikka.
Ja minä menetin veljeni. Hittolainen.
Sille on tehtävä jotain.
Sain järjettömän ajatuksen värväytyä armeijaan -
ja voittaa sodan.
THOMAS F. BURKE JR. KUOLI 1. LOKAKUUTA 1942
Tein sen Tommyn takia -
tavallaan.
En niin tietoisesti.
En sanonut, että teen tämän vuoksesi, Tom.
En sanonut niin.
Mutta minä värväydyin. Onneksi niin.
Earl Burke lähti armeijaan -
ja kouluttautui ensin Fort Lewisissä Seattlessa,
jossa hän oppi "noukkimaan tupakantumppeja,
maalaamaan kaikkea, mikä ei liiku,
ja tervehtimään kaikkea, mikä liikkui".
Kuten edesmennyt veljensäkin hän halusi osallistua sotaan ilmasta käsin.
Palveltuaan Nevadassa sijaitsevassa tukikohdassa,
missä hän latasi pommeja pommikoneisin,
hänet lähetettiin toiselle puolelle maata Camp Shanksiin, New Yorkiin,
ja sitten 1. kesäkuuta 1943 -
hän nousi Queen Maryyn -
loputtomalta tuntuvan sotilasvirran jatkoksi -
kohti Englantia valmistautumaan hyökkäämään Ranskaan.
Päästyään perille hän törmäsi -
kahteen vanhaan ystäväänsä Sacramentosta,
kaksosiin nimeltä Richard ja Robert Egger.
Olin Punaisen Ristin teltassa tukikohdassa.
PUNAINEN RISTI
Se oli tavallaan armeijan myymälä.
Joimme olutta -
ja pidimme hauskaa, ja he pyysivät minut mukaansa.
He olivat B-17 -pommikoneen miehistöä.
Se kuulosti hauskalta.
Mitä hittoa?
Olin 19. Olisin voinut pitää hauskaa.
Veljeksillä tuntui olevan hauskaa. He eivät olleet peloissaan.
Vastasin myöntävästi, ja seuraava päivänä -
jätin hakemuksen.
Siihen aikaan armeija menetti paljon pommittajia.
Jopa 60 pommittajaa kerralla.
Yhdessä hyökkäyksessä kaatui yli 600 miestä.
Kuka tahansa hyväksyttiin mukaan.
He ottivat kokkeja, kuorma-auton kuljettajia,
mekaanikkoja... Kaikki lentokoneeseen suostuvat.
Minulle ei tapahtuisi mitään. Ei todellakaan.
Olin 19-vuotias. Päätin valloittaa maailman.
Minulle ei tapahtuisi mitään.
Ennen kuin liittoutuneet olisivat valmiit toteuttamaan maahyökkäyksen Eurooppaan,
ainoa keino horjuttaa Saksaa mantereella tapahtui ilmasta käsin.
Päiväsaikaan pommittaminen aiheutti ilmatorjunnan aloittamisen -
ja saksalaisten vastahyökkäyksen,
joten britit suorittivat lennot öisin.
Mutta kun tutkimukset osoittivat,
että vain viidesosa brittien pommeista oli osunut -
alle kahdeksan kilometrin päähän teollisuuskohteestaan,
he muuttivat taktiikkaansa -
ja aloittivat aluepommitukset.
Jatkuvat yölliset iskut Saksan kaupunkeihin,
joiden tarkoitus oli tuhota tehtaiden lisäksi -
kokonaisia asuinalueita ja ihmisten toivo.
Brittien jatkaessa kaupunkien pommittamista öisin -
amerikkalaiset päättivät tarttua vaaralliseen tehtävään -
ja pommittaa teollisuuskohteita päivisin.
Amerikkalaiset uskoivat,
että iso, nelimoottorinen B-17-pommikone -
löi laudalta liittolaisten ja vihollisen vastaavat koneet.
Sitä kutsuttiin "lentäväksi linnoitukseksi",
sillä se oli varustettu yhdeksällä -
.50 kaliiperin konekiväärillä -
sekä täysin uudenlaisella Norden-tähtäyslaitteella,
joka oli niin tarkka,
että sillä pystyi pudottamaan pommin tynnyriin kuuden kilometrin korkeudesta.
Ympärivuorokautinen pommitus vaati veronsa.
Heinäkuun lopulla brittien pommit -
sytyttivät pyörivän tulimyrskyn, joka poltti -
tai tukehdutti vähintään 40 000 saksalaista siviiliä -
Hampurissa -
vieden yhtä monta henkeä viikossa -
kuin Saksan Luftwaffe oli vienyt kahdeksassa kuukaudessa Britanniassa.
Mutta saksalaisten vastarinta vain kiihtyi -
aivan kuin lontoolaisten vastarinta Lontoon pommituksissa.
Hampurin tehtaat käynnistyivät pian.
Sillä välin amerikkalaiset lentosotamiehet -
kärsivät kovia tappioita.
-Kolme konetta lähestyy kello 9:stä. -Kohteet havaittu.
317 on karannut käsistä kello kolmessa.
Earl Burken ystävät Sacramentosta,
Eggerin kaksoset,
ammuttaisiin alas tulevina kuukausina.
Ennen kuin pääsi takaisin Yhdysvaltoihin -
tai sai työn, jossa ei tarvitse taistella,
piti suorittaa -
25 tehtävää.
Keskimääräinen taistelusotilaan -
tehtävämäärä vuonna 1943 oli vain 14.
Jos ehti tehdä 14, oli tavallisesti henki pois.
Earl Burke oli nyt osa 854. kemiallisen sodankäynnin komppaniaa -
ja 384. pommiryhmää Yhdysvaltain 8. ilmavoimissa.
16. syyskuuta 1943 -
Earl kiipesi pommikoneen ulkoripustimeen ensimmäistä kertaa.
Kohteena oli saksalaisten sukellusvenetehdas Nantesissa -
Ranskan länsirannikolla.
Ulkoripustin sijaitsee koneen alla.
Polvet ovat melkein suussa.
Lähes sikiöasennossa,
aivan sen pikku laitteen vieressä,
ja edessä on kaksi kauheaa asetta.
En edes ajatellut joutuvani pulaan,
kunnes ensimmäinen tehtävä koitti.
Lensimme noin 8 500 metrin korkeudessa.
Kun ensi kertaa kokeilin,
pystynkö tulittamaan -
ja jäljittämään hävittäjää,
en erottanut oikeaa vasemmasta.
Kun halusin tähdätä aseella tuonne,
ja painoin oikealla jalalla, se menikin tänne.
En tiennyt, minne se oli menossa. Se oli pelottavaa.
En tiennyt, mitä olin tekemässä.
Ja melko pian -
ennen kuin saavuimme pommitusalueelle -
ja hävittäjät ilmestyivät,
opin erottamaan oikean vasemmasta.
Kaksi hävittäjää kello kuudessa lähestyy, väistöliike.
Earl Burke selvisi ensimmäisestä tehtävästään.
Iskut tuhosivat Ranskan rannikkokaupungit raunioiksi.
"Koirat ja kissatkaan eivät selvinneet", sanoi saksalaisupseeri,
mutta kohteena olleet betoniset sukellusvenevarastot -
säilyivät ennallaan.
Pommitusten tarkkuudessa oli parannettavaa.
Pommin pystyi kuulemma pudottamaan tynnyriin.
Me emme pystyneet pudottamaan pommia Ranskaan niin,
että se olisi osunut mihinkään.
Emme vain osuneet.
Elokuussa 376 B-17-pommikonetta -
teki valtavan iskun Saksan Schweinfurtiin -
ja Regensburgiin yrittäen tuhota -
raskaasti puolustettuja tehtaita, jotka valmistivat kuulalaakereita -
natsien sotakoneistolle.
Hävittäjiä kello kymmenessä.
Se oli katastrofi.
Kuusikymmentä lentävää linnoitusta ei palannut.
Kuusisataa miehistön jäsentä menehtyi.
Rähjäiset tehtaat kävivät taas vuorokauden ympäri.
Niinpä liittoutuneiden päällystö -
käski iskeä toisen kerran Schweinfurtiin lokakuun 14.
Meille kerrottiin, että menemme Schweinfurtiin.
Joukosta kuului valitusta.
Kukaan ei halunnut palata Schweinfurtiin.
Burken laivue oli valmiina ennen aamunkoittoa.
Olimme valmiina lähtöön.
Tuollaisina hetkinä hermostutti -
nousta lentokoneeseen.
Ei tehnyt yhtään mieli nousta koneeseen.
Mutta nousimme silti.
Oli pakko nousta,
sillä ystävät nousivat.
Ei halunnut pettää ystäviä.
Vaikka -
ei yhtään tehnyt mieli lähteä.
283 B-17:sta nousi ilmaan kohti sumua -
ja suuntasi kohti Schweinfurtia.
Hävittäjät saattoivat ne Belgian läpi -
ja kääntyivät takaisin, ennen kuin niiden bensa loppui.
Pian sen jälkeen sadat saksalaishävittäjät -
nousivat ilmaan.
Kymmenen konetta lensi rinnakkain.
Niiden voi nähdä välkkyvän.
Ja silloin tietää, mitä on tulossa.
Sieltä tulee sata grammaa lyijyä,
aina kun yksi niistä välkkyy.
Sitten ne loittonivat kilometrin päähän -
ja heittivät raketteja meitä kohti.
Emme voineet ampua niitä,
sillä .50 kaliiperin konekiväärit eivät yltäneet niihin asti.
Siksi tarvitsimme hävittäjäsaattueen.
Olimme helppo maalitaulu.
B-17 on pulassa...
Kello yhden korkeudella.
Tulee takaisin.
109 kello kolmessa.
Kun viholliskoneet saapuivat, kuului yhdeksän ääntä...
-Varo. -Sain sen.
Kaikki puhuivat päällekkäin.
Hävittäjiä lähestyy...
"Jukoliste, katso tuota!"
Älä huuda viestintäjärjestelmään.
Murran tason.
Kohde havaittu. Palaan takaisin.
Kuulokkeista kuului vain puhetta,
sillä en kuullut lainkaan taisteluääniä.
-Lähestyn kohdetta. -Kello yhdessä.
"Ampuuko tuo paskiainen minua?"
"Ei todellakaan ammu."
Hän osui.
Lähestyn kohdetta.
-B-17 on pulassa. -Nosta ylös, pomo.
Siellä ollaan korkealla ja painetaan punaista nappia.
Ja toivottavasti hän osuu siihen.
Käytin kahta .50 kaliiperin konekivääriä,
ammuin ympärysmitaltaan sentin kokoisia ammuksia.
Ilmassa oli paljon lyijyä.
Putoaa alas...
Tarkistakaa laskuvarjo, pojat.
Yksi laukaus.
Kaksi pois pelistä.
Sokeasti kohti kello yhdeksää.
Earl Burken rähjäisen muodostelman lähestyessä kohdettaan -
saksalaishävittäjät vetäytyivät,
ja amerikkalaiset varautuivat jälleen kauhuihin.
Ilmatorjuntatulta.
Räjähtävät ammukset täyttivät ilman tuhansilla metallisirpaleilla.
Saksalaiset kutsuivat sitä nimellä flak.
B-17 on pois pelistä kello kolmessa.
Moniin muihin koneisiin osui eivätkä ne ehtineet koskaan iskemään kohteeseensa.
Ja Schweinfurtin yllä...
Pam!
Oikealla puolellani oleva pleksilasi räjähti.
Vasemmalla puolella räjähti.
Ja 20-millinen ammus lensi tykin läpi -
ja osui vasempaan käsivarteeni.
Se ei rikkonut koko käsivartta, mutta mursi luuta,
repi takkini päältäni,
meni ikkunan läpi -
vasemmalle puolelle, osui aseen tolppaan ja räjähti.
Tappoi keskitykkimiehen.
Ja siellä minä olin tykin vieressä -
ja yritin keksiä, mitä minun pitäisi tehdä.
Täytyy sanoa,
että partiokoulutukseni ansiosta -
käsivarteni pelastui sinä päivänä.
Osasin laittaa käsivarteen puristussiteen.
Pysäyttämään verenvuodon.
Kaikki meni sen jälkeen mainiosti.
Jatkoin matkaa tykin vieressä.
Lämpötila oli noin 35 - 40 astetta pakkasen puolella.
Ja kun veri vuotaa,
se jäätyy ja putoaa maahan.
Joten lennon aikana -
veri pitää heittää ulos koneesta.
Sillä muuten se pitää siivota pois maassa.
Mutta minä lensin sillä tavalla -
nelisen tuntia.
Kun minuun osui, sanoin: "Voi luoja, vanhempani.
Vanhempani saavat uuden sähkeen, jossa kerrotaan,
että minä joko haavoituin tai kuolin."
Siinä vaiheessa en tiennyt, miten käy.
Se oli ensimmäinen kerta, kun ajattelin, mitä palvelukseni -
teki vanhemmilleni.
Silloin tulin toisiin ajatuksiin. Mutta liian myöhään.
Kello yhdessä korkealla... Tulee kohti...
Saksalaishävittäjät palasivat -
ja iskivät Earl Burken ryhmän pommikoneisiin yhä uudelleen -
aina Englannin kanavalle asti.
Tarkista tuo B-17.
Sain sen.
Selviytyneet laskeutuivat minne pystyivät -
ympäri Englannin lentokenttiä.
Toinen Schweinfurtin isku oli yhtä katastrofaalinen kuin ensimmäinen.
Toiset kuusikymmentä linnoitusta ammuttiin alas.
Toiset kuusisataa miestä menehtyi,
ja satoja haavoittui.
Eloonjääneet ilmasotamiehet muistavat sen päivän "mustana torstaina".
Ensin meidät lähetettiin...
SAIRAANHOITAJA
...tukikohtaan odottamaan liekeissä olevia B-17-pommikoneita,
mikä tarkoitti, että niissä oli haavoittuneita.
Ensimmäinen kone ilmestyi yli puiden latvojen.
Luulimme, että se törmää.
Se liukui kiitotielle.
Minä olin ambulanssissa. Juoksimme sinne...
Oli pakko ryömiä.
B-17:n luo ei päässyt kävellen suorana.
Peräampuja oli kuollut.
Häneen oli osunut päähän.
Molemmat lentäjät olivat syttyneet tuleen.
Toinenkin ampuja oli loukkaantunut.
He olivat kaikki loukkaantuneet.
Ilmeisesti se kone,
se saksalainen kone, joka tulitti heitä,
tuhosi koko koneen.
Earl Burken vamma piti hänet poissa toiminnassa viikkoja.
Mutta joka kerta, kun hän tai joku muu -
nousi taas ilmaan,
heidän mahdollisuutensa selvitä sodasta paranivat.
Välttelin ystävystymistä.
En ystävystynyt kenenkään kanssa.
Syy oli se,
että kun kävi jonkun kanssa kaljalla,
huomenna hän oli poissa.
Sitä vain menetti ihmisiä.
Niinpä sitä käpertyi itseensä.
YO-YO "SE TULEE AINA TAKAISIN"
"Luverne, Minnesota.
Sanonta 'sodan jälkeen' on niin yleinen, että se on lähes menettänyt merkityksensä.
Moottoripyöräilijä käyttää sitä puhuessaan uusista renkaista,
uudesta autosta -
ja oikeudesta ajaa niin kovaa kuin huvittaa.
Mutta kaikille meille,
vaikka emme sanokaan niin usein,
se tarkoittaa päivää, kun te pojat tulette kotiin."
"Se tarkoittaa, että jos on kokenut sen,
sen tämän viikkoisen pikku draaman...
Tuhansien perheiden onnelliset -
ja iloiset jälleennäkemiset."
ILMOITTAA, ETTÄ POIKANNE
"Eräänä aamuna partainen ja väsynyt virkapukuinen mies -
rinnassaan iloisen värisiä nauhoja -
jäi pois aamujunasta ja vietiin kotiinsa.
Etuoven sijaan -
mies meni huomaamatta sisälle takakautta.
Hän halusi luultavasti vain katsoa kotiaan.
Hänen lapsensa katsoivat -
ulos etupihan ikkunalle nenät kiinni lasissa -
odottaen isänsä ilmestyvän.
On helppo kuvitella, kuinka he hihkuivat innosta,
kun mies käveli sisään takaovesta yllättääkseen heidät.
Jos olisi nähnyt heidät myöhemmin -
roikkumassa isänsä kädessä -
aivan kuin olisivat pystyneet pitämään hänet siinä aina,
olisi silmäkulma kostunut väkisinkin."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Minusta varsinkin Luvernessa -
oli tietynlainen yleinen tunne, että "me olemme oikeassa,
me toimimme oikein".
Kaikki ne asiat, joita me teemme yhdessä,
toivat paljon ihmisiä yhteen.
Se oli täysin ainutlaatuinen tunne,
jota en usko, että voidaan koskaan toistaa.
En usko, että sitä yhtenäisyyden -
tunnetta, joka meillä lapsuudessa oli, on enää mahdollista saada.
Melkein vuosi ennen Pearl Harboria -
129 kansalliskaartilaista -
Minnesotan Rock Countysta -
kutsuttiin palvelukseen.
Heidät lähetettiin Alaskaan -
Kodiakinsaarelle auttamaan Fort Greelyn puolustuksessa.
Olin aivan ymmälläni.
Luulin, että siellä valmistettiin kameroita.
Luulin, että se oli Kodak.
Enkä pystynyt millään käsittämään,
miksi Luvernen pojat olivat menossa -
paikkaan, jossa valmistetaan kameroita.
PÖYTÄ 7 OSTAA 40 KENTTÄVIINAA
Autokauppias nimeltä Ryal Miller kävi E-joukkojen miesten luona -
metsästysreissullaan Alaskassa -
ja kuvasi heitä kahdeksan millimetrin kamerallaan.
Kun hän palasi kotiin,
hän esitti kotivideoitaan Pix-teatterissa -
Luvernen Main Streetillä,
ja perheet tungeksivat katsomaan, miten heidän poikansa pärjäsivät.
Jälkeenpäin ihmisiä kannustettiin kotivideoiden tekoon -
ja kirjoittamaan kaukana oleville ystäville -
36 metriä pitkään kirjeeseen.
Kaupungin parturi, Kay Aanenson,
jonka veljenpoika Quentin oli juuri liittynyt ilmavoimiin,
auttoi kirjeen järjestelyissä.
"Hei Kay ja muut,
halusin kertoa,
että joukkomme sai hienon kirjeen.
Pojista on hauskaa lukea sitä.
He lukevat sitä polvillaan, ja paperi on levitetty -
parakin yhdestä päästä toiseen.
Tällaiset jutut piristävät meitä valtavasti.
Mikäli et muista minua,
laitoin sapuskaa Gimm and Bymes -ravintolassa.
Olin se pitkä ja laiha kaveri, joka teki töitä Fred Gimmin kanssa.
Kerro hänelle terveisiä.
Lopetan nyt tähän.
Lupaan, että hoitelemme kaikki kirotut japsit,
jotka näyttävät naamansa täällä.
Kiitos vielä kerran meiltä kaikilta.
Kuten aina, Vernon A. Fremstand."
Luverne, Minnesota, oli yhtä kaukana sotatantereelta -
kuin mikä tahansa paikka Amerikassa,
mutta joka päivä sodan todellisuus hiipi lähemmäs.
Jaoin sanomalehtiä.
Ja kaikki ne äidit, joilla oli läheinen armeijassa,
pitivät sinistä tähteä ikkunassa pikku lipussa.
Ja jos poika tai mies kaatui,
tähdestä tuli kultainen.
Kultatähtiäidit olivat niitä, joiden perheenjäsen oli kaatunut sodassa.
Ja tähti oli vaihtanut väriä.
Mutta olin liian nuori -
ymmärtääkseni kuoleman seurauksia.
Emme tienneet mitään japanilaisista,
kun meidät vangittiin,
eivätkä he tienneet meistä.
Emme tosiaankaan osanneet heidän kieltään.
Ja pystyäkseen tottelemaan käskyä,
jota ei ymmärtänyt...
SOTAVANKI
...niin väärinkäsitys -
saattoi viedä hengen.
Glenn Frazier selvisi Bataanin kuolemanmarssista -
ja viikkojen vankeudesta Camp O'Donnellissa Filippiineillä,
josta selviytyminen tuntui epätodennäköiseltä.
Hän heitti yhden tunnuslevyistään joukkohautaan,
jossa oli monien vankitovereiden ruumiita.
Hän ajatteli, että jos heidät joskus löydettäisiin,
hänen perheensä Alabamassa voisi lohduttautua edes -
saamalla tietää, mitä hänelle tapahtui.
Merijalkaväellä oli ollut vaikeuksia vallata Guadalcanal,
ja Frazier oli lähetetty Japaniin asti -
Osakan sotavankileirille.
Japanilaisten antamat numerot muistuttivat sarjanumeroita.
Minun oli 6-32.
Roko naka san juni japaniksi.
Se luki vaatteissa. Pienessä napissa luki 6-32.
Ja se kuului tietoihin,
ja se numero kulki mukanani koko Japanin aikani.
Komentaja sanoi Frazierille ja muille vangeille,
että heitä kohdeltaisiin "keisarin vieraina".
Ei kohdeltu.
Ruokaa oli vähän, ja se oli pilaantunutta.
Parakeissa ei ollut lämmitystä.
Vangit jaettiin kymmenen hengen "ammuntajoukkoihin".
Jos yksi yritti paeta,
hänet ja kaikki muut ammuttaisiin.
Frazier sai keuhkokuumeen ja melkein kuoli.
Kaikki vangit joutuivat töihin japanilaisiin valimoihin -
tai satamiin lastaamaan ja purkamaan laivoja.
Pikkulapset pilkkasivat heitä heidän kävellessään satamaan -
kutsuen heitä pelkureiksi,
koska he antautuivat eivätkä taistelleet kuolemaan saakka.
Vartijat pieksivät vankeja säännöllisesti,
ja pieninkin sääntörikkomus saattoi johtaa kuolemaan.
Eräänä päivänä olin palaamassa komennukselta -
Osakassa.
Ilma oli kylmä.
Laitoin kädet taskuun ja kävelin muiden mukana.
Kun saavuimme leiriin, ja oli tarkastuksen aika,
vartija kutsui minua.
Hän kysyi, miksi käteni olivat taskussa.
Sanoin, että minulla oli kylmä.
Minut vietiin komentajan toimistoon, ja tulkki sanoi,
että se on vastoin armeijan sääntöjä.
"Sotilaat eivät kulje kädet taskussa."
Vastasin, etten ole sotilas vaan sotavanki.
Komentaja iski nyrkkinsä pöytään, ja...
Hän oli majuri, hän nousi ylös ja sanoi -
tulkin mukaan näin: "Hän ei pidä asenteestasi."
Majuri alkoi kinata kanssani,
enkä minä ymmärtänyt siitä sanaakaan.
Hän otti esiin sapelinsa -
ja sanoi tekevänsä minusta esimerkin,
jotta muut ymmärtävät noudattaa ohjeita.
Hän laittoi miekkansa kurkulleni ja nirhaisi hieman.
Tunsin, kuinka veri valui.
Tulkki sanoi, että hän aikoo teloittaa minut.
Hän kysyi, onko minulla viimeisiä sanoja.
Katsoin häntä suoraan silmiin ja sanoin: "Hän voi tappaa minut,
mutta hän ei voi tappaa henkeäni.
Ja henkeni riivaa häntä kuolemaansa asti."
Hän kurtisti kulmiaan,
perääntyi kolme askelta, laski miekkansa -
ja määräsi minut -
pieneen kuutioon maan alle.
En ollut koskaan nähnyt japanilaisen perääntyvän -
alaistensa edessä paitsi silloin.
Kun asiat olivat jo edenneet pitkälle,
he suorittivat sen loppuun tuloksesta riippumatta.
Kun maa valmistautui sotaan -
hallitus pyysi amerikkalaisia -
pärjäämään ilman...
ÄLÄ PYYDÄ VOITA TÄNÄÄN
...ylellisyystuotteita ja monia välttämättömyyksiä...
ANANAS ON LOPPU
OLUT ON LOPPU
...joihin väki oli tottunut.
Kaikkea säännösteltiin...
KENKIÄ SÄÄNNÖSTELYLAUTAKUNTA
...bensiiniä, polttoöljyä ja kumia,
pinnejä, vetoketjuja ja alumiinifoliota,
kenkiä, viskiä ja purukumia...
LAHJOITA SILKKI- JA NAILONSUKAT
...voita, kahvia, nailoneita, ketsuppia, sokeria,
säilykkeitä, savukkeita -
ja tulitikkuja, joilla ne sytytettiin.
Minusta tuntui, että he pakottivat meidät tekemään uhrauksia,
ja jos me teimme uhrauksia,
tuntisimme olevamme lähempänä sotaponnistelua.
Luulen, että he yrittivät -
muokata asennettamme, sillä taistelevilla miehillä ja naisilla -
ei ole näitä asioita, joten ei sinullakaan pitäisi.
Niin sotaponnistelut tulevat läheisemmäksi.
Pärjäsimme lamankin aikana ilman,
joten oli helppoa tulla toimeen ilman kyseisiä tavaroita.
Reseptejä muokattiin sen mukaan, mitä oli saatavilla.
Pulaa oli paljon.
Valkoisia jauhoja oli hyvin vähän saatavilla.
Kakuista tehtiin sokerittomia -
ja vähärasvaisia versioita.
Kakut kokivat kovia.
Oli todellista luksusta saada syntymäpäiväkakku,
sillä se tarkoitti, että piti säästää kaikki -
yhtä kakkua varten.
Katsokaa, neiti. Näettekö?
Autolla voi ajaa Los Angelesista New Yorkiin -
samalla bensamäärällä, jonka lentokone kuluttaa tunnissa.
Yhteen tuhannen koneen iskuun -
kuluu yli seitsemän miljoonaa litraa bensaa.
Sillä määrällä ajaa tuhat autoa -
12 000 kilometriä vuodessa neljän vuoden ajan.
BENSA ON LOPPU
Missä on pienempi paha, että bensa on loppu? Bensa-asemallako?
Vai täällä?
Monet yrittivät kiertää säännöstelyä,
ja kukoistava musta pörssi -
tyydytti niitä, jotka eivät pärjänneet ilman.
Erään tutkimuksen mukaan joka neljäs vähittäismyyntitapahtuma -
sodan aikaan oli laiton.
"Rakas äiti ja perhe,
ette ole saaneet kirjettä minulta yli viikkoon,
mutta olosuhteet estivät minua kirjoittamasta teille.
Kyllä vain, olin pikku laivamatkalla.
Enkä edes tullut merisairaaksi.
Te varmaan ihmettelette, missä minä olen.
Ellen kertoisi, ette varmasti ikinä arvaisi.
Minäpä kerron.
Te varmasti haluatte tietää.
Olen jossakin päin Pohjois-Afrikkaa.
Yllätyittekö? Sama täällä,
mutta olen turvassa, joten ei tarvitse olla huolissaan.
Rakkaudella, Babe."
Casablancan konferenssissa tammikuussa -
liittoutuneet vaativat -
akselivaltoja antautumaan -
ja päättivät hyökätä Sisilian saarelle -
ja manner-Italiaan,
jota Churchill nimitti "akselivaltojen heikoksi kohdaksi".
Amerikkalaiset komentajat vaativat itsepintaisesti -
hyökkäystä kanaalin kautta Ranskaan,
mutta britit olivat varovaisia,
sillä he muistivat yhä tappiot,
joita he kärsivät siellä ensimmäisessä maailmansodassa.
He saivat tahtonsa läpi.
Sisilia olisi ensimmäinen.
SOTA SISILIASSA!
Kenraali Pattonin 7. armeijan amerikkalaisjoukot -
liikkuivat nopeasti Länsi-Sisilian läpi vallaten kaupunkeja -
ja liittyen brittikenraali Montgomeryn 8. armeijaan.
Patton tuli puhumaan meille.
Pidimme Pattonista. Kuten myös Ikestä.
Mutta Patton oli suosittu. Hänessä oli sitä jotain.
Hän sanoi: "Nyt osa joukoista osaa liikkua, ja osa osaa ampua.
Mutta kun opitte liikkumaan ja ampumaan samaan aikaan,
sitten te ja Napoleon olette ylimpiä ystävyksiä."
Liittoutuneilta kesti vain 38 päivää miehittää Sisilia -
työntäen vihollinen kaupungista toisteen.
Tuhansia siviilejä kuoli,
ja 25 0000 liittoutuneiden sotilasta kuoli tai loukkaantui.
Akselivallat menettivät 167 000 miestä,
joista suurin osa oli italialaisia.
Kymmenet tuhannet saksalaisista erikoisjoukoista -
olivat onnistuneet pakenemaan.
Roomassa omat kenraalit ja neuvoantajat syrjäyttivät Mussolinin.
Italian uusi hallitus antautui 8. syyskuuta -
ja julisti sodan Saksalle pian sen jälkeen.
Mutta nyt manner-Italiassa odotti -
yli 132 000 saksalaissotilasta.
Toiset 460 000 oli tulossa maahan.
Uskalias natsien kommandohyökkäys vapautti Mussolinin -
ja teki hänestä Pohjois-Italian nukkehallituksen johtajan.
Liittoutuneille oli selvää,
että saksalaiset pitivät kiinni Italiasta -
kaikin keinoin.
Kun pääsimme etenemään Pohjois-Afrikassa,
sanoimme venäläisille,
että avaamme uuden rintaman.
Mutta se ei onnistunut kanaalin toisella puolella.
Se olisi ollut itsemurha. Britit olivat oikeassa.
Niinpä meidän täytyi mennä...
Minne me menimme?
Me menimme Sisiliaan, mikä osoittautui helpoksi.
Sitten koko Italian läpi,
jonka ajattelimme olevan kuin Sisilia,
mutta se olikin paljon vaikeampaa.
"Italia on kuin saapas", sanoi Napoleon.
"Sinne täytyy mennä yläkautta kuten Hannibal."
Liittoutuneet suunnittelivat hyökkäystä alakautta.
Ensin kaikki tuntui sujuvan.
Brittien viides armeija nousi maihin Salernossa 9. syyskuuta.
Brittien kahdeksas armeija miehitti Foggian tärkeät lentokentät.
Ja amerikkalaiset saivat Napolin 1. lokakuuta.
Kovasta vastarinnasta huolimatta liittoutuneet onnistuivat -
kolmessa kuukaudessa saavuttamaan kaksi tärkeää tavoitetta.
He olivat pakottaneet Italian pois sodasta ja heidän puolelleen -
ja he pitivät kiireisinä tuhansia saksalaisjoukkoja,
jotka olisivat muuten saattaneet taistella Venäjällä -
tai puolustaa Ranskaa -
hyökkäykseltä, jonka kaikki tiesivät olevan tulossa.
Liittoutuneiden kohde oli Rooma...
ROOMA
...vain 240 kilometrin päässä.
Sinne pääsystä tulisi vaikeampaa kuin kukaan olisi kuvitellut.
Liittoutuneiden joukoissa -
oli sotamies Babe Ciarlo Connecticutin Waterburystä,
nyt osana G-komppaniaa -
toisessa pataljoonassa, 15. rykmentissä, kolmannessa jalkaväkidivisioonassa,
liittoutuneiden 5. armeijassa -
kenraali Mark Clarkin komennuksessa.
18. syyskuuta, yhdeksän päivää sen jälkeen, kun ensimmäiset -
5. armeijan joukot olivat saapuneet Salernoon,
kolmas divisioona oli noussut maihin heidän kanssaan.
"20. lokakuuta 1943.
Rakas perhe,
tiedän, etten ole kirjoittanut pitkään aikaan,
ja toivon, että ymmärrätte minun olleen kiireinen armeijassa.
Te olette varmasti kuulleet uutiset,
ja tätä menoa sota ei kestä enää kauan.
Eddie ja minä kaipaamme kunnon ravioleja,
ja uskon, että saamme niitä pian.
Lähettäisittekö äidin veljen osoitteen seuraavassa kirjeessä?
Rakkaudella, Babe."
Babe ei koskaan kertonut yksityiskohtia tekemisistään -
perheelleen, jotta ei huolestuttaisi äitiään.
Mutta äidin veli asui Roomassa,
ja Babe selvästi halusi kotiväen tietävän,
että hän oli päässyt Italiaan.
Tulta!
Liittoutuneiden yrittäessä liikkua kohti pohjoista -
sää huononi,
ja maasto muuttui yhä vaikeakulkuisemmaksi.
Kallioita, syviä laaksoja,
kiemurtelevia vuoristoteitä, tuhoutuneita siltoja...
Saksalaisten tulittaessa jatkuvasti -
piilossa olevista linnoituksista.
Bill Mauldin Mountain Parkista, New Mexicosta,
oli armeijalehti Stars and Stripesin pilapiirtäjä.
Hän onnistui aina löytämään jotain huvittavaa -
tavallisten jalkaväen sotilaiden elämästä.
Jopa silloin, kuten hän sanoi:
"Kun elämä ei voisi olla surkeampaa.
Kaiva kuoppa takapihalle sateella.
Istu kuopassa, kun vesi nousee nilkkoihin.
Kaada mutaa sisään kauluksesta.
Istu siellä 48 tuntia.
On turha pelätä nukahtavansa.
Kuvittele, että joku odottaa tilaisuutta -
iskeä nuijalla päähän tai sytyttää talosi tuleen.
Poistu kuopasta, täytä matkalaukku kivillä,
nosta se, ota haulikko toiseen käteen,
ja kävele mutaisinta löytämääsi tietä pitkin.
Kaadu naamallesi muutaman minuutin välein,
kun kuvittelet suurten meteorien lentelevän maahan päällesi.
Toista suoritus muutaman päivän välein -
usean kuukauden ajan, ja saatat alkaa ymmärtää,
miksi jalkaväensotilasta hengästyttää,
mutta et siltikään tiedä,
miltä hänestä tuntuu, kun tilanne pahenee."
Miehet oppivat nukkumaan marssiessaan.
"Se oli kuin koomassa olisi ollut", yksi muisteli.
Kun oli tilaisuus levätä,
he nukkuivat mieluummin kivien päällä kuin maassa,
koska kivet olivat suhteellisen kuivia.
Sadat muulit kantoivat varusteita -
ja kuolleita.
Lohkare lohkareelta, mäki mäeltä -
liittoutuneet taistelivat tiensä läpi Saksan puolustuksen.
Volturnon linja.
Barbaran linja.
Reinhardin linja.
17. marraskuuta -
Babe Ciarlon kolmas jalkaväen divisioona jäi lepäämään.
Taisteltuaan 58 päivää putkeen Salernoon saapumisen jälkeen -
he olivat menettäneet 3 265 miestä ja kulkeneet alle 80 kilometriä.
Kolmannessa divisioonassa kuolisi 76 000 miestä,
ennen kuin sota olisi ohi.
"17. marraskuuta 1943.
En ole kirjoittanut, koska minulla ei ole -
paljon sanottavaa ja olen ollut laiska.
Toivottavasti teillä on ollut mukavat pyhät -
ja toivottavasti syötte äidin luona jouluna,
jotta äiti ilostuisi.
Aina rakastava veljenne, Babe."
Toisen Schweinfurtin hyökkäyksen -
menetykset lokakuussa 1943 ja muiden hyökkäysten menetykset -
saman viikon aikana,
jolloin ammuttiin alas 88 amerikkalaista pommikonetta,
saivat liittoutuneet vähentämään päiväsaikaan tehtäviä iskuja Saksan yllä,
kunnes he saisivat tuotettua tarpeeksi hävittäjiä,
jotka pystyvät saattamaan pommikoneet -
kohteidensa luokse ja takaisin.
Itse kohteetkin muuttuivat.
Pommikoneet jatkoivat kaupunkien, mukaan lukien Berliinin,
ja sotateollisuuskohteiden pommittamista,
mutta Saksan ilmavoimien tuhoaminen sekä maassa -
että ilmassa oli nyt tärkein tavoite.
Heti vasemmalla.
Kello kymmenessä.
Sain näköhavainnon hänestä.
Liittoutuneet olivat päättäneet ottaa vallan ilmassa -
ennen hyökkäystä Ranskaan.
Pidä häntä silmällä.
Ennen D-Dayta.
Koska olin sotamies,
minusta upseerit eivät tienneet, mitä olivat tekemässä.
Me olisimme pystyneet parempaan.
Mutta silloin tällöin tehtävät onnistuivat.
Oli selvää, että nämä kaverit osasivat asiansa.
He olivat oikeassa paikassa.
Siinä ei säästelty henkiä.
Kun menettää kymmenen pommikonetta, menettää sata miestä.
Earl Burke ei enää lentänyt.
Hän oli taas loukkaantunut, tällä kertaa pommin sirpaleista,
joka räjähti, kun hän oli maassa.
Jouduin sairaalaan.
Ja sain tietää, että menetän käsivarteni.
Onneksi törmäsin pääkirurgiin -
matkalla leikkaussaliin.
Hän kysyi, mitä teen siellä.
Sanoin, että minulla on pikku ongelma käsivarteni kanssa.
"Mikä käsivartta vaivaa?"
"Haavoituin ja sain luutulehduksen."
Se oli vitsaus ensimmäisessä maailmansodassa.
Jos luu haavoittui, se tulehtui.
Hän sanoi: "Ei käy. Takaisin osastolle."
Palasin osastolle ja sain uuden kipsin.
Siihen tehtiin reikä ja laitettiin pikku säleikkö.
Kysyin, mitä hän tekee.
Hän sanoi tekevänsä pesää.
Kysyin, mitä sillä pesällä tehdään.
Hän sanoi: "Laitan nämä pikku kaverit käsivarteesi,
jotta ne voivat syödä luumädän."
Kysyin, mitä ne ovat.
Hän sanoi, että ne ovat tällaisia valkoisia pikkueliöitä.
Hän sujautti sinne kourallisen toukkia -
ja kiinnitti säleikön.
Hän sanoi, että ne pikkukaverit syövät mädän pois,
koska he eivät pysty siihen.
"Emme pysty siihen missään nimessä."
Siinä minä sitten olin kipsin kanssa -
ja katselin, kun toukat aterioivat.
Olin sairaalassa 15 kuukautta.
Earl Burken ilmasota oli sodittu.
Hän palasi Kaliforniaan,
auttoi meripelastustehtävissä -
ja palasi lopulta vanhempiensa luokse Sacramentoon.
Liittoutuneiden suurhyökkäyksistä huolimatta -
Saksan lentokonetuotanto kasvoi.
"Me hukumme lentokoneisiin", luki saksalaisessa lentolehtisessä.
Mutta Luftwaffe menetti koulutettua henkilöstöä nopeammin -
kuin heille löydettiin korvaajia.
Liittoutuneiden pommitus esti myös saksalaisia -
saamasta polttoainetta, jota tarvittiin lentäjien kouluttamiseen.
"On tullut aika",
Saksan hävittäjäosaston päällikkö sanoi esimiehilleen,
"kun joukkomme ovat romahduksen partaalla."
Kun vihdoin koitti aika hyökätä Ranskaan,
liittoutuneet omistivat taivaan.
"Luverne, Minnesota.
Rock Countyn pojille.
Hyvä jengi,
kukapa olisi alussa arvannut,
että lukisitte tätä liiton kaikissa valtioissa,
ehkä Afrikassa, Intiassa, Islannissa, Englannissa,
Alaskassa, Uudessa-Guinessa, Australiassa, Kaledoniassa, Havaijilla,
Uudessa-Seelannissa -
ja muissa hassun kuuloisissa paikoissa?
Maanantai-iltaan asti täällä ei näyttänyt talvelta,
mutta sitten valkoisia lumihiutaleita alkoi sataa hiljaa -
leijailevina valkoisina pilvinä,
jotka melkein peittivät katuvalot yöllä.
Mutta sitä ei kestänyt kauan,
vain niin, että maahan laskeutui valkea vaippa -
paikoitellen tumman, paljaan maan päälle.
Tiistaiaamu oli jääkylmä,
ja keskiviikkoaamuun mennessä -
savupiippujen savu leijaili kuin valkoiset sulat -
kirkkaassa pakkasilmassa."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Amerikkalaiset näkivät nyt -
todellisia edistysaskeleista sodassa akselivaltoja vastaan.
Tyynenmeren operaatioalueella -
amerikkalaiset olivat ottaneet takaisin Attun Aleuttien saaristossa -
ja taistelivat Bougainvillellä ja Uudessa-Guineassa.
Mutta japanilaiset marssivat yhä Burmassa -
aikomuksenaan hyökätä Koillis-Intiaan.
Ja pitkä koettelemus Gilbertsaarten,
Marshallinsaarten, Karoliinien ja Filippiinien vuoksi -
ja lopulta hyökkäys Japaniin -
oli vasta alkanut.
Euroopan operaatioalueella paranneltu tutka,
liittoutuneiden uusi pitkän matkan lentokone,
ja yhä kasvava saattoalusten määrä -
Amerikan telakoilta -
pienensivät saksalaisten U-veneiden uhkaa.
Yhä enemmän aseita ja varusteita -
virtasi piiritettyyn Neuvostoliittoon.
Kun puna-armeija alkoi tuhota vihollista Ukrainassa,
tuhannet uudet amerikkalaisrekat -
auttoivat sen tappavassa tehtävässä.
Akselivallat oli ajettu pois myös Pohjois-Afrikasta,
ja Sisilia oli nyt liittoutuneiden käsissä.
Mutta saksalaiset taistelivat vastaan kovaa.
Ja kaikessa salassa -
he olivat jo alkaneet toteuttaa -
systemaattisen murhan politiikkaa,
joka jonain päivänä vakuuttaisi jopa kyynisimmän sotamiehen,
että sota oli välttämätön.
Liittoutuneiden suunnitellessa -
pitkään viivästynyttä hyökkäystä mantereelle -
Hitler laittoi tuhannet työläiset töihin -
vahvistaen rannikkopuolustustaan.
Luvernen, Sacramenton,
Mobilen, Waterburyn ja muiden amerikkalaiskaupunkien pojille -
tilanne oli vielä pahenemassa.
Tekstitys: Anniina Makela